В. Чорт
Сеансът

Превод от чешки: Катерина Симеонова, 1984

chitanka.info

— Да започнем ли? — попитах бабичката.

Тя лежеше на дивака и беше ужасно любопитна. Дадох й сънотворно и зачаках. Бабичката затвори очи и се опита да заспи.

Тя дойде за първи път при мен миналата седмица и вече не можах да се отърва от нея. Разказа мм, че още от малка сънува някакви странни сънища, които не може да разбере. Родителите й не й обърнали внимание, нито пък някой друг.

Едва неотдавна, когато най-после се омъжила на шестдесет и пет години, мъжът й забелязал това и я накарал да се прегледа.

Бабичката не ми каза нищо съществено, говореше несвързано, така че реших да я поканя на този любопитен сеанс. Кой знае какво щеше да излезе. Съпругът й може би се страхуваше от нея.

Включих магнетофона. Сложих микрофона на масичката, за да стане записът по-ясен.

Левият й крак леко потръпваше. Явно невроза. Бабката заспа, и то доста дълбоко. Сънотворното й бе подействувало. Скоро ще започне и да хърка…

Започвам да си мисля, че сигурно има халюцинации или пък сънува кошмари. Минаха повече от четиридесет минути, а тя си спеше като пън. Усилих индикатора на магнетофона за звука, ако случайно започне да говори шепнешком… сега!

— А какво ще стане, ако навлязат в нашата атмосфера?… Какво после?… Достатъчни ли са предпазните силови полета?… Попитайте Нор, той сигурно знае… Трябва да имаме предвид, че най-близкият астероид е на шест светлинни години… Откъде всъщност очакваме помощ?… Не мислете, че звездата Гено е единствена в нашата галактика… Всеки си има своите проблеми… Могат да ни нападнат още утре… Да изпратим сонди е безсмислено… Най-добре ще бъде…

Бабичката престана да говори.

Чувствувам се като в небрано лозе. Сякаш четях книга, написана от побъркан автор. Може би щеше да продължи да говори.

Минаха два часа. Събудих бабичката. Тя отвори очи и започна да ме отрупва с въпроси. Повдигнах рамене и й пуснах записа. Тя недоверчиво го изслуша и очите й заблестяха.

— Това е то, докторе — каза тя. — Аз бях там.

— Къде? — питам глупаво.

— Ами на това събрание.

— На какво събрание?

— Че знам ли? — недоумява бабата. — Онази стая беше кръгла, масата също, и бяхме много.

— Кой беше там? — заяждам се аз.

— Ами кой. Аз и останалите.

— Добре де — кимвам търпеливо, — но кои бяха останалите? Можете ли да ми ги опишете?

— Трудно е. Всички бяха еднакви по лице и облекло, разбирате ли? Така че е трудно да се каже.

— Само мъже ли бяха?

— Разбира се, че не, имаше и жени. Започна да ми се вие свят от това…

Тя млъкна, а после каза:

— Може ли да прослушам записа отново?

— Разбира се — съгласих се аз.

Цялата тази история започна да ме изморява. Толкова време си загубих за тоя, дето духа. Пренавих лентата отново. Бабичката я слуша и поклаща глава. Когато записът свърши, я попитах:

— Какво има?

— Знаете ли кое е най-странното? Аз не говоря така. Но пък гласът е мой.

— Знаете ли какво е това астероид?

— О, не ме питайте такива неща. Откъде да знам.

Ядосах се.

— Знаете ли какво е това силово поле? — атакувах я аз.

— О, докторе, я не ми задавайте такива въпроси…

— Тогава как можете да говорите такива неща в съня си?

Дойде ми до гуша.

— Кълна ви се, докторе, че не съм виновна за това… Така беше през целия ми живот. Ако моят не ме беше изпратил при вас, никой нямаше да разбере. А вие ме питате… Откъде да зная?

— Добре — казвам. — Не се измъчвайте повече.

— Как да не се измъчвам, като фантазирам така всяка нощ? А вие нямаше ни да се измъчвате? Кажете ми!

Не зная какво точно да отговоря и само кимвам с глава.

— Е, видяхте ли — триумфира бабичката. — Това е по-лошо от кошмар. Ох, какво съм преживяла още…

— Кога?

— Ами че в моите сънища — отговаря бабичката търпеливо.

— Какво очаквате от мен, бабке? — питам уверено, като се надявам, че тя ще поиска от мен голяма доза успокоително. Може би е хипохондричка.

— Трябва да ми помогнете — отговаря бабичката.

— Аз ли? Да не би да съм Всезнайко? Говорите в съня си, това е ясно. Говорите неща, които не разбирате, когато сте будна. Това също е ясно. Помните сънищата си, но не можете да ги осмислите. Да ви кажа истината, и аз не разбирам нищо. Не мога да се справя с вашия случай.

— Знаете ли — казва ми тя, — не ви се сърдя, че и вие се объркахте. Е, все пак сте човек. Но се надявах, че ще ми кажете нещо повече.

— Само че какво? — питам безнадеждно. — Какво повече?

— Трудно ми е — казва бабичката. — Не мога да се отърва от тези сънища. Разбирате ли, бих искала да знам защо винаги се озовавам там… как казахте…

— На звездата Гено ли?

— Да, там.

— Защо точно там ли? Сънища — отговарям, презастраховайки се.

— Това, да — отговаря бабичката, — но защо в тези сънища винаги се виждам като млада жена? Господарка на тяхната звезда? Но това не е всичко. Ако знаете какви неща сънувах през тези години. Кон би подлудял, а да не говорим за мен. И знам точно как ще свърши всичко това.

— Кое как ще свърши? — питам недоумяващо.

— Войната, за която говорих — казва бабичката, — ще стане.

Погледнах бабичката като че ли е жената на Лот.

— Ще стане ли? — питам и не зная защо.

— Да — казва бабичката. — А аз се страхувам, че ще се намеся в нея, щом като съм господарка. Разбирате ли ме вече?

— Да — казвам унило.

Всичко ми се изплъзна от ръцете.

И така, опитвам се да направя решителна крачка.

— Слушайте, бабке, ще ви предпиша нещо за пиене. Но редовно. И без измами.

Бабичката остава разочарована.

— Щом като така мислите, докторе…

— Защо? Не сте ли доволна? — питам я злобно.

— Не много — казва бабичката. — Знаете ли, аз много обичам тези сънища.

— Тогава защо искате да се намесвам? Защо искате да се избавите от тези сънища?

— Че кой иска да се избави от сънищата? Искам само някой да ми каже от кой свят съм. Дали там от онази звезда, или пък оттук. Но нали, докторе — гласът й стана по-тих, — но нали аз всъщност водя двойствен живот?

— Ще се срещнем след седмица — приключвам решително разговора.

Погледнах през прозореца и я видях как, ситнейки, прекосяваше площадчето.

Трудно й е. Някъде е прочела нещо и си го е втълпила. Много бих искал да зная какви мисли се гонеха в главата й.

След седмица очаквах бабичката в амбулаторията, но напразно. Не дойде. По пътя към къщи неохотно се отбих в дома й, който се намираше близо до езерото.

Позвъних, но никой не ми отвори.

На следващия ден намерих писмо в пощата.

Я виж ти! Пише ми бабичката. Може би вече главата й се е прояснила и съпругът й е успял да я разубеди. Или пък иска нов сеанс у дома.

Чета разкривените редове.

„Драги докторе! Предварително искам да ви се извиня, че не дойдох в деня, който ми бяхте определили. Не ми се сърдете, ако сте ме чакали дълго, но нямам никаква вина. Трябваше да замина. Не зная за колко време. Ако си спомняте, ви казах за войната на онази звезда. Тя вече започна и аз трябва да присъствувам, защото съм господарката на тази звезда. Зная, че сигурно ще ми се смеете и ще си мислите за оная, откачената баба, но повярвайте ми, това е истина. Не бих се доверила на друг човек освен на вас, защото ви вярвах, въпреки че не знаехте как да постъпите с мен.

Но вие не се тревожете, защото и аз не зная как да постъпя. И така, моля ви, да не казвате никому нищо. Очаквайте да се върна, когато свърши войната. Кой знае? Може би пък не ще се върна никога, ако ме убият. Аз преживях на Земята вече две войни и зная какво значи. Човек никога не знае какво ще се случи с него.

Ваша предана“ — подпис и точка.

И така бабичката наистина е много зле. Прилича на тотална шизофрения. Как не ми дойде на ум по-рано…

Засрамих се пред себе си. Да повярвам на някакви си там приказки, а медицината да пратя по дяволите. Но още не е късно да оправя нещата.

Бабичката е заминала някъде и ще се върне скоро.

Качих се на колелото и потеглих към къщичката до езерото.

Съпругът й си беше в къщи, но нищо не знаеше.

Не му казах нищо определено, само това, че съм я чакал в амбулаторията. Той ме уведоми, че сутринта тръгнала нанякъде, но не знае накъде.

Изчаках до вечерта.

След като тя не се върна, съобщих в МВР предположението си, че бабичката се е изгубила. Предупредих ги за признаци на шизофрения и ги помолих да ме информират, като я намерят.

След това се върнах вкъщи и се опитах да обмисля всичко отново.

Разследването за бабичката остана без резултат. Накрая я обявиха за безследно изчезнала. Тя нямаше никакви роднини и не се намери никой, който да я познава. Просто като че ли потъна вдън земя.

Преди Коледа имах път до Прага.

Исках да купя подаръци за родителите си, а също и да навестя мой приятел от детството.

Срещнах го на излизане от поликлиниката. Поприказвахме си за това-онова и най-накрая стана дума за бабичката. Приятелят ми каза, че в най-добрия случай тя може да страда от натрапчиви идеи, а в най-лошия — от нещо, за което той няма представа.

Когато се разделихме с него, си спомних за писмото й, и го попитах дали не познава някой астроном. Накрая той се сети за един и така вместо да тръгна на пазар, аз хукнах да диря специалист по звездите.

Намерих го и започнах без заобикалки да го разпитвам за звездата Гено.

— Разбира се — отговори той, без да се колебае. — Защо питате?

Потиснах желанието си да му обясня истинската причина и му казах само, че съм чел някъде за нея и ми се ще да зная нещо повече.

— Интересува ме как попаднахте точно на тази звезда? — попита той недоверчиво.

— Какво чудно има? Разбирам, че дойдох тук точно преди Коледа, когато всички са много заети…

Той ме прекъсна.

— О, нямам това предвид. Коледа тук. Коледа там. Но защо точно звездата Гено?

— Не зная — отвърнах, без да мисля. Започнах да разбирам как се е чувствувала бабичката, когато я разпитвах за сънищата й.

— Ще ви кажа — продължи астрономът. — Звездата Гено се намираше в Млечния път. Намираше се…

Повдигнах вежди.

— Само че за последен път е била отбелязана в 1920 година. Картите на звездния небосвод, които излязоха по-късно, вече не регистрираха тази звезда. Интересно, нали?

Преглътнах на сухо.

— И най-интересното е, че може би тази звезда е била унищожена от ядрен взрив. Казвам, може би, защото нямаме точни доказателства. Наблюденията през следващите години показаха определени признаци за ядрено разрушение. Но това бе установено по-късно. Както знаете, през 1920 година нямахме и понятие от ядрен взрив. Естествено може и да се заблуждаваме… Изменение на чувствителността на филмите в лабораторията и т.н. Факт обаче е, че звездата Гено е изчезнала от Млечния път и никога повече няма да се появи там. Защо — и до днес никой не знае. Останалото са предположения, включително и хипотезата, която ви представих. Затова ме интересува как така се сетихте точно за тази звезда — завърши той.

Не можах нищо да кажа.

— Не си мислете — каза астрономът, — че искам да ви изповядам. Само се интересувам. От любопитство.

Благодарих му и се измъкнах от кабинета.

Бабичката от нашето село — господарка на звездата Гено в Млечния път, унищожена от ядрен взрив преди повече от шестдесет години! Можеше ли да има нещо по-абсурдно от това!

Бабичката, която не бе успяла да преживее третата си война, този път ядрена…? Тъй ми се пада. Не трябва да се занимавам с безсмислици.

Бабичката не се върна в селото и беше обявена за мъртва.

Само аз понякога си прослушвам онази магнетофонна лента със записа на нашия сеанс…

Публикувано във вестник „Орбита“, брой 38/1984 г.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.